Hei, olen Brad Silberling. Vien teidät vuosiin 1974-75,
jolloin näitte tämän logon,
jos katsoitte elokuvan Jaws tai The Sting.
Meidän oli otettava tuo Universalin logo
elokuvasta Play Misty for Me. Niin hyvin asiat säilytetään elokuvayhtiöissä.
Nuo vuodet ovat tärkeitä myös siksi,
että lojuin silloin lauantaiaamuisin sohvalla
ja katsoin Sid ja Marty Krofftin sarjaa Land of the Lost.
Sitä sarjaa esitettiin 2,5 kautta.
Puhun jossain vaiheessa viimeisestä puolesta kaudesta.
Niin käy, kun katsojaluvut romahtavat, sarjasta tulee liian kallis
ja yksi päätähdistä jää pois sopimusriidan takia.
Seurasin sarjaa hartaasti.
En ollut nähnyt silloin lauantaiaamuisin muuta kuin animaatioita.
Sarja oli yhdistelmä
stop motion -animaatiota, omituista nukketeatteria
sekä muukalaisia ja dinosauruksia. Niitä hulluja, luovia sekoituksia voivat tehdä
vain Sid ja Marty Krofft.
Olin sen sarjan lumoissa. Seurasin sarjaa vuosina 1974-75.
Näin vuonna -75 aivan ensimmäisessä
elokuvan Jaws näytöksessä tuon logon.
Nuoren aivoissa tapahtuu
kaikenlaisia kieroja asioita,
kun on katsonut eri elementtejä,
ja aloin tehdä elokuvia Super 8 -kameralla
Ventura Boulevardilla San Fernando Valleyssä.
Hypätään nyt 33-34 vuotta eteenpäin ja tuohon tyyppiin, Will Ferrelliin,
jonka olen tuntenut vuosia.
Tämä oli ensimmäinen yhteinen elokuvamme.
Kun tapasimme eräänä päivänä lounaalla,
kohtasin kysymyksen, tekisinkö Land of the Lostin Willin kanssa.
En ollut katsonut sarjaa uudelleen sen alkuperäisen TV-esityksen jälkeen.
En ollut nähnyt mitään suurenmoisia DVD-versioita,
joita on nyt liikkeellä.
Mieleeni tuli heti
valtava määrä erilaisia muistoja.
Puhutaan yksityiskohdista elokuvan edetessä.
Ideana oli, että mukaan tulisi Willin herkkävaistoista koomisuutta,
sellaista metatason komiikkaa,
jossa sekä kommentoidaan tilanteita että ollaan niissä mukana.
Ajattelin, että ne ja muistoni sarjasta Land of the Lost
loisivat uskomattomia mahdollisuuksia, joiden avulla elokuvan voisi tehdä.
Suostuin oikopäätä ja niin me aloitimme.
Suunnittelimme kaikenlaista, mutta päätimme jo alussa asiasta,
jota käsikirjoittajat Chris Henchy ja Dennis McNicholas olivat tutkineet.
Ettei Rick Marshall ollut isä.
Alkuperäisessä sarjassa isä ja kaksi lasta joutuivat jostain syystä lautalla
maailman suurimpaan maanjäristykseen,
syöksyivät alas vesiputouksesta
ja heistä tuli kadonneiden maan haaksirikkoinen perhe.
Tajusimme, että tri Rick Marshall,
tuossa oleva kvanttipaleontologi,
on kiivasluonteinen kuuluisuus, joka lähtee raivoissaan
Matt Lauerin aamuohjelmasta.
Tämä mies ei ole valmis suhteisiin.
Hän ei olisi halunnut lapsia.
Hahmosta luotiin nerokas, väärinymmärretty tiedemies,
jonka nostaa taas jaloilleen nainen nimeltä Holly.
Pidimme Willin esittämän Marshallin
ja Hollyn nimet,
mutta hahmot olivat erilaisia.
Kerron lyhyesti, miten päätimme esitellä tämän hahmon.
Keksimme käyttää lukuisia kulttuurisia muistoja
monista kuuluisuuksista, jotka ovat hermostuneet aamuohjelmissa.
Etenkin yhdestä, jonka kanssa Matt Lauer on ottanut yhteen.
Pyysimme Laueria näyttelemään, ja hän oli kohtauksessa ällistyttävä.
Jos ette pitäneet hänen suorituksestaan, olette hulluja.
Hän oli niin hyvä, että päätimme käyttää häntä myös lopussa.
Puhun myöhemmin hänen kohtauksestaan.
Pyysin TODAY Show'n ohjaajalta:
"Älä kerro tästä kuvaajille etukäteen.
"Tehdään näin.
"Nauhoittakaa tilanne, kuten muidenkin vieraiden kanssa.
"Kohtaus muuttuu oudoksi,
"mutta älä ohjaa kuvaajia. Katsotaan, mitä tapahtuu."
Suurin osa näkemästänne saatiin ensimmäisellä otolla.
Hollyn oli määrä olla hänen avustajansa,
tri Rick Marshallin tukija vaikeana aikana
kolme vuotta TODAY Show'n fiaskon jälkeen.
Hahmo ei ole vain söpö blondi ja hiljainen avustaja.
Ehdotin jo varhain Willille
ja Jimmy Millerille, hänen managerilleen ja elokuvan tuottajalle,
että Hollyn olisi oltava hahmona
yleisön mielestä luotettava.
Mukana on aika omituisia hahmoja,
kuten Rick Marshall ja Danny McBriden hahmo Will Stanton,
jotka vastaavat fyysisestä komiikasta.
Yleisön on voitava samaistua johonkuhun.
Jos Holly uskoo Rickiin ja me uskomme Hollyyn,
niin sitten ehkä Rick Marshallkin tuntuu uskottavalta.
Tajusin,
että me amerikkalaiset tunnemme aina alemmuutta.
Siksi päätin, että naisen olisi oltava britti.
Kun me kuulemme korostuksen,
hahmo vaikuttaa älykkäämmältä kuin me.
Sen jälkeen löysin sopivan britin,
Anna Frielin,
jonka olin tavannut
kahdeksan vuotta aiemmin Los Angelesissa.
Kiinnitin huomiota hänen rohkeuteensa ja poikamaisuuteensa,
mutta hän on myös iloinen, viehättävä ja älykäs.
Anna tuli tutuksi amerikkalaiselle yleisölle
sarjassa Pushing Daisies, jossa hän näytteli pari vuotta.
Kun aloimme tehdä tätä elokuvaa, oli uhkaamassa lakko,
minkä ansiosta pystyin palkkaamaan Annan.
Kirjoittajat, siis WGA oli lakossa, kun aloimme valmistella tätä elokuvaa.
Annan sarjaa ei tehty lakon takia. Warner Brothersin TV-osaston johtaja
oli ystävällinen ja suhtautui hienosti,
kun pyysimme saada Annan elokuvaan. Hän tiesi
saavansa Annan takaisin kuvausten jälkeen,
mikäli lakko loppuisi.
Sen lisäksi uhkasi näyttelijöiden järjestön SAG:n lakko.
Kuvaukset oli hoidettava ennen kesäkuun 30. päivää 2008,
joka oli aiottu SAG:n lakon alkamispäivä.
Äsken nähty Matt Lauerin kohtaus nauhoitettiin 30. kesäkuuta 2008,
juuri ennen määräaikaa.
Kun kirjoittajat palasivat töihin, Anna-parka lähti kuvauksistamme
noin 80 päivän jälkeen
ja palasi tekemään 25 jaksoa sarjaan Pushing Daisies.
Hän oli varmaankin kaikkein ahkerin näyttelijä.
Tiesimme Rick Marshallin suhteen sen,
että halusimme hahmolle joitakin aika epätavallisia piirteitä.
Yksi oli se, että hänellä oli ollut syömisongelmia.
Kohta kuullaan yksi lempirepliikeistäni, kun selviää, että hän vietti
aikaa Phoenixissa ja päätti olla palaamatta vieroitushoitoon.
Yhtiö ei pitänyt siitä ristiriitaisesta repliikistä, mutta minusta se oli hillitön.
Tuo tyyppi oli menettänyt kaiken varmuutensa ja uskonsa,
eikä ollut tehnyt valmiiksi nerokasta keksintöään, takionivahvistinta.
Nyt nähdään ensi vilaus
Rube Goldbergin tyylisestä laitteesta.
Olin sanonut elokuvan päälavastajalle Bo Welchille:
"Luodaan vaikutelma miehestä, joka on ryypännyt koko yön
"ja varastanut varmaankin kaikki koneen osat
"toimistoista La Brean tervakuoppien lähellä, missä hän on töissä.
"Hän teki ryyppäämisen aikana vain sen virheen,
"että talletti tiedostot väärään paikkaan."
Se paikka oli tietysti iPod.
Hän on poistanut levyltä kaiken muun
paitsi suurenmoisen kappaleen elokuvasta A Chorus Line.
Suosikkikohtani on tämä,
jossa hän harmittelee virhettään.
Mutta tri Rick Marshall pitää musikaaleista.
Kiinnostava ohjaajan valitsema ratkaisu.
Minulta on kysytty: "Miksi A Chorus Line? Miksi se laulu soi
"yhä uudestaan elokuvan aikana?"
Asia on yksinkertainen. Halusimme, että takionivahvistin olisi
kuin Maltan haukka.
Että se olisi tärkeä juonen elementti ja avain,
jonka takia ryhmä joutuisi kadonneiden maahan
ja jota he yrittäisivät etsiä. Se katoaa,
mikä nähdään
kohta alkavassa kohtauksessa.
Heidän on löydettävä se, jotta he pääsevät kotiin
ja voivat pelastaa maailman ja maailmankaikkeuden
eräältä viheliäiseltä suunnitelmalta.
Kun aloin ohjaajana miettiä valtavia maisemia,
joiden keskelle se laite katoaisi, tajusin,
että sille oli annettava ääni. Oli voitava tietää, että laite oli joskus lähellä,
jotta käsitettäisiin: "Se on ryhmän lähellä, mutta he ovat kadottaneet sen."
Ehdotin, että tekisimme näin.
Keksimme, että iPodissa
oli jäljellä yksi laulu, ja kun se laulu kuultaisiin kaukaisuudessa,
yleisö tietäisi, että se tulee laitteesta.
Sen jälkeen alettiin miettiä, mikä se laulu olisi.
Siitä keskusteltiin paljon. Olisiko se REO Speedwagonin laulu?
Olisiko se suuri balladi? Tajusimme aika pian,
että Rick Marshallin kannattaisi olla musikaalisävelten ystävä.
Sen takia kaikissa myöhemmissä kohtauksissa
kuullaan A Chorus Line, joka on tärkeä 5. kelan kohtauksessa.
Palaamme siihen myöhemmin.
Siinä Rick Marshall joutuu esittämään laulun
pelastuakseen pahasta pulasta.
Puhuimme ensin Hollysta, nyt on Willin vuoro. Will-hahmo
oli loistava alkuperäisessä Land of the Lost-sarjassa.
Hahmoa esitti nuori, vetävän näköinen Wesley Eure.
Todella kultainen mies, joka oli mukanamme La Brean tervakuopissa,
kuten myös Hollya esittänyt Kathy Coleman.
Puhumme kohtauksesta, joka ei päässyt elokuvaan
mutta joka on poistetuissa kohtauksissa.
Tiesimme, että Will Stanton olisi mies,
joka joutuu mukaan hurjaan menoon.
Nyt näkyvä hutera tienvarsinähtävyys
on nimeltään Paholaisen kanjonin Arvoitusluola.
Tällä hahmolla on suuria unelmia.
Hän on jo esitellyt loistavan kasinonsa.
Halusimme kuvata kohtauksen, jossa hän esittelee kasinon pienoismallia
Marshallille ja Hollylle. Bo Welch sanoi viisaasti:
"Tehdään pienoismallista aivan liian yksityiskohtainen,
"jotta tajutaan, että miehellä on suuria haaveita
"ja että suunnitelma voi onnistua."
Ei vienyt kauan päättää, kuka esittäisi Williä.
Will Ferrell... Kerron hieman kaaoksesta kuvauspaikalla.
"Will." Kumpi Will? Vähensimme ne kahteen,
Will-henkilöön ja Will-hahmoon.
Will-henkilö tarkoitti Ferrelliä.
Tiesimme, että Will-hahmon esittäjän pitäisi olla nerokas,
yhtä hauska kuin Will Ferrell ja yhtä taitava improvisoija.
Will ja hänen kirjoittajakumppaninsa Adam McKay olivat nähneet
Sundancessa pari vuotta aiemmin
Dannyn elokuvan The Foot Fist Way. Danny oli yksi sen kirjoittajista
ja näyttelijöistä. Will ällistyi.
Siitä alkoi näiden kahden luova yhteistyö,
jonka tuloksena syntyi Dannyn HBO:lle tekemä sarja nimeltä Eastbound & Down,
jonka ensimmäinen kausi loppui menestyksekkäästi.
Sarja jatkuu toiselle kaudelle.
Tämä oli heidän ensimmäinen tilaisuutensa näytellä elokuvassa yhdessä,
joten Will lähetti Dannyn elokuvan minulle, ja se hätkähdytti minua.
Se on osoitus Dannyn näyttelijäntaidoista.
Katsokaa se elokuva.
Se on jo kulttielokuva. Sen saa Netflixistä.
Se on aivan uskomaton ja hätkähdyttävä.
Niin yllättävä, että katsoin toisen elokuvan
varmistaakseni, että Dannyssä oli sellaista haavoittuvuutta,
jota Will Stantonin hahmossa uskoakseni tarvittiin.
Vuokrasin David Gordon Greenin kauniin elokuvan All the Real Girls.
Danny ja Green opiskelivat yhdessä Pohjois-Carolinan elokuvakoulussa.
Green kai menetti viime hetkellä All the Real Girlsin näyttelijän
ja hän pyysi Dannyä siihen rooliin.
Danny on ällistyttävä siinä elokuvassa. Hän on mahtaileva
ja improvisoi juuri niin loistavasti kuin häneltä voi odottaa,
mutta hänen hahmossaan on eräänlainen emotionaalinen aukko.
Sellainen on sopinut Dannylle muissa myöhemmissä elokuvissa.
Judd Apatow näytti ystävällisesti varhaisen version
David Gordon Greenin elokuvasta Pineapple Express.
Vaikka Dannyllä oli siinä pieni sivuosa,
hänen hahmonsa Red on elokuvan parhaimpia asioita.
Hahmo on itsekäs ääliö, mutta haavoittuva, tunteikas ja loistava.
Palkkasimme McBriden suoraan. Danny oli mahtava
ja sanoi: "Ei kiinnosta yhtään."
Eikä. Hän sanoi heti: "Tehdään se."
Sitten tiesimme, keitä olisi tuossa tutussa keltaisessa veneessä.
Halusin jäljitellä sarjan tilanteita,
ja kosken laskeminen oli yksi niistä.
Tuo kelluva käsi oli kunnianosoitukseni
ystäväni Steven Spielbergin otokselle Jawsissa,
jossa nähdään pieni kelluva keppi, kun hai on syönyt koiraparan
ja veneessä ollut lapsi kuolee.
Vene... Jos ette ole nähneet koskikohtausta
alkuperäisen Land of the Lost-sarjan alussa,
katsokaa se YouTubessa tai vuokratkaa DVD. Se on loistava.
Sitä ei toteutettu millään huipputekniikalla vuonna -74.
Ei suinkaan. Se oli jonkun mielikuva,
jonka he loivat miten pystyivät.
Se on mahtava.
Bo ja minä aloimme miettiä, mikä olisi ero
tämän kadonneiden maan ja todellisen maailmamme välillä.
Päädyimme nopeasti pariin seikkaan.
Bo ei ollut seurannut sarjaa. Hän oli sattumoisin
hieman vanhempi eikä katsonut lauantaiaamujen TV-sarjoja.
Se tarkoitti tietysti myös, ettei hän
ryypännyt lauantaisin yliopistolla Bloody Maryjä.
Sellaisista tyypeistä löytyi varmaankin paljon sarjan faneja.
Kuten jo mainitsin, halusimme luoda maailman,
joka oli hyvin surrealistinen, mutta yksinkertainen.
Se ei tarkoittanut sitä, että kehittelimme
Seussin tyylisiä fantasiamaisemia,
vaan yritimme käyttää kummallisia ja kiinnostavia
Maasta löytyviä kuvauksellisia elementtejä ja yhdistellä niitä oudolla
ja epäluonnollisella tavalla.
Kaikki perustui silti todellisuuteen.
Se oli tavallaan mottomme.
Sanoimme, että tekotapamme oli "huipputekninen ja yksinkertainen".
Se tarkoitti, että liittäisimme parhaat muistojeni mukaiset asiat
Land of the Lost-sarjasta tähän elokuvaan.
Toivon mukaan toteutimme kaiken hienolla elokuvallisella tavalla,
mutta emme etääntyneet liikaa sarjan alkuperäisestä hengestä.
Sarja kuvattiin todella pienessä studiossa
nykyisen Warner Hollywoodin tiloissa.
Se oli kolmella kameralla videolle kuvattu
eräänlainen saippuasarja.
Wesley Eure olikin mukana saippuasarjassa
ja näytteli kahdessa sarjassa.
Se selittää monet sarjassa nähtävät asiat.
Lavasteet, liiallisen valaistuksen, vähäisen tarpeiston.
Heillä taisi olla käytettävissä neljä palmua.
Se selittää sleestakien nopeuden,
kun pääsemme niihin.
Sid Krofft osasi käsitellä lehdistöä taitavasti,
ja häneltä kysyttiin jo varhain sleestakeista,
miksi ne pikkulasten suosikit liikkuivat niin hitaasti.
Hän antoi loistavan psykoanalyyttisen selityksen:
"Ne liikkuvat hitaasti, koska oma nemesis liikkuu aina sillä tavalla unessa.
"Ei pääse pakoon, kun hitaat olennot hyökkäävät.
"Ne ovat kuin Frankenstein."
Tosi asiassa sarjaa kuvattiin pienissä lavasteissa,
siksi olentojen oli liikuttava hitaasti.
Muuten ne olisivat napanneet lapset liian nopeasti.
Lauantaiaamun sarjassa ei saanut olla väkivaltaa, joten...
Heidän todellisuutensa oli sellainen. Kuvasin kahdella ulkokuvauspaikalla,
joista toinen on tämä uskomaton dyynimaisema
Dumont Dunesissa parin tunnin päässä Las Vegasista.
Tämä ällistyttävä kuvauspaikka on oikea.
Käytimme tätä ja Trona Pinnaclesia,
josta puhumme myöhemmin.
Noita kahta paikkaa lukuun ottamatta kadonneiden maassa
tapahtuva seikkailu oli määrä kuvata studioissa.
Samalla tuotiin mukaan Hollywoodin vanhaa käsityötaitoa.
Sellaista nähtiin sarjassa, mutta halusin toteutuksen sopivan yhteen
muistojeni yksityiskohtien kanssa.
Nyt puhutaan Land of the Lost-sarjan kliseemäisestä tyylistä,
mutta sarja vaikuttaa siltä sellaisen aikuisen silmissä,
joka näkee sarjan uudelleen nyt. Kun olin 10- tai 11-vuotias,
en ajatellut lainkaan, että sarja oli kliseemäinen.
Se oli uskomattoman yksityiskohtainen. Pelkäsin sleestakeja.
Se maailma tuntui mahtavalta.
Tavoitteena oli siis luoda lavastus emotionaalisten muistojen mukaan
eikä luoda lavastusta kuin Saturday Night Liven sketsiä varten.
Niin olisi käynyt, jos olisimme vain tehneet
mauttomia, ylivalaistuja lavastuksia, huonoja stop motion -animaatioita
ja käyttäneet nukkeja.
Puhumme niistä lavasteista, kun ne nähdään.
Oli tärkeää käyttää paria aitoa kuvauspaikkaa.
Tämä toinen niistä on ympäristö,
jossa tapaamme ystävämme Chakan. Nyt nähdään näyttelijöiden ryhmä.
Nämä neljä hahmoa tekivät töitä yhdessä melkein joka päivä.
Elokuvan tekemisessä oli mukavaa se,
ettei tarvinnut ohjata monia eri näyttelijöitä
ja tehdä heidän oloaan mukavaksi pitkien kuvausten aikana.
Ohjaaja joutuu tekemään sellaista suuremman näyttelijäjoukon kanssa.
Tässä tuntui, että ystävät tapasivat päivittäin
eri paikoissa. He saattoivat ihmetellä: "Missäs nyt ollaan?"
Olimme vakituisia työntekijöitä.
Nämä näyttelijät todella nauttivat toistensa seurasta,
he nauroivat toistensa suorituksille ja vitseille.
Chakan hahmo oli siinä mielessä keskeinen.
Jorma Tacconea harkittiin heti ensimmäisenä
Chakan rooliin.
Chakaa esitti sarjassa nykyisin 44- tai 45-vuotias mukava tyyppi
Phil Paley. Hän oli silloin 11-vuotias ja hänellä oli yllään vankka
proteesimaski. Se oli karmiva ja järkyttävä näky.
Vaikka hahmon piti olla söpö, hellyttävä
ja kuin pikkuveli, jollaista Marshallin perheessä ei ollut.
En ollut ainoa, jonka mielestä hahmo oli aika kamala.
Chris ja Dennis yrittivät hyvin fiksusti
sovittaa Chakan hahmon muistoihimme ja luoda hänestä rehellisesti sanottuna
vintiön. Hän vaikuttaa huijarilta.
Hän on vikkelä käsistään, kuten on nähty,
ja hän kopeloi tilaisuuden tullen Hollya. Hän on myös taskuvaras.
Pian tulevassa kohtauksessa nähdään,
että hän hylkää ryhmän hädän tullen.
Kun muut tapasivat hänet,
hän näytti olevan kuin teloitettavana.
Rick Marshall haluaa tietää siitä ja alkaa halveksia häntä.
Rooli oli siis vaativa. Näyttelijän oli pystyttävä
improvisoimaan myös kielellä,
jota kukaan ei ymmärtänyt, ja hänen oli oltava pienikokoinen.
Sid Krofft... Krofftit olivat kanssamme joka päivä
kuin elokuvan vanhat kummisedät.
He ehdottivat harvoin mitään, he olivat yleensä vain tukena.
Sidin ensimmäinen ja ainoa pyyntö oli se,
että Chaka olisi pieni. Oli siis löydettävä
mies, jolla oli pojan keho. Koska tarvitsimme koomisen näyttelijän,
näyttelijä ei voinut olla lapsi.
Henkilö ei olisi lapsi, vaan joko koominen näyttelijä
tai tässä tapauksessa kirjoittaja.
Jorma alkaa olla vasta nyt
hyvin tunnettu näyttelijä
lyhytelokuvien takia, joita hänen, Andy Sambergin ja Akiva Schafferin ryhmä
The Lonely Island tekee Saturday Night Livessa.
Loistava l'm On A Boat-video
on ensimmäisiä, joissa Jorma esiintyi näyttelijänä.
Toisessa yhtä nerokkaassa videossa Jizz in My Pants
nähdään kenties hänen suurin katsojien näkemä suorituksensa.
Saimme hänet varhain. Lähetin Jorman roolittajalleni
Avy Kaufmanille, ja pyysin Jormaa improvisoimaan Chakana.
Sain aivan ällistyttävän nauhan.
Jorm tuli mielellään mukaan ja naamioitavaksi 3,5 tunnin ajaksi
joka päivä, kun hänelle laitettiin proteesit.
Sen lisäksi hänen oli opittava käyttämään pakunin kieltä.
Mainitsen lyhyesti, että nyt nähdään yksi yksityiskohdista,
joita halusin mukaan elokuvaan.
Marshallin perhe juoksi melkein joka viikko tämän kuuluisan rotkon yli
kivisiltaa pitkin paetakseen Äksyä tai Allosaurus Alicea.
Päätimme muuttaa tilannetta hieman ja antaa Äksyn
yllättää kaikki atleettisuudellaan, kun se loikkaa rotkon yli.
No, se siitä. Jorma oli
aivan loistava. Sanoin hänelle: "Sinulla on vaikea rooli."
Alun perin oli luotu vain alkeellinen pakunin sanasto
erään UCLA:n professorin avulla.
Marty Krofft tunnusti minulle,
että siitä oli hyvin vähän hyötyä.
TV-yhtiöt edellyttivät kasvatuksellista näkemystä
lauantaiaamujen ohjelmiin 70-luvulla.
Yhtiö kai luuli selviävänsä opetuksellisesta vaatimuksesta
mainitsemalla tohtorin tutkinnon suorittaneen naisen, joka oli UCLA:sta.
Se hoiti sen asian.
Hänet mainittiin lopputeksteissä joka viikko.
Luotu pakunin kieli oli kuitenkin parhaimmillaankin köyhää.
Sarjassa käytetty Chakan kieli oli aika pelkistettyä.
Jorma lisäili siihen kieleen omiaan.
Hän pelkäsi, että innokkaat
Chakan fanit arvostelisivat häntä
pakunin kielestä, mutta hän toimi nerokkaasti.
Jorma kirjoitti omat repliikkinsä,
ja minä varmistin, että ne liitettiin käsikirjoitukseen.
Etenkin Anna Frielin kanssa tehdyt käännöshetket
ovat Jorman luomia, ja se on loistava juttu.
Ryhmämme saapuu vihdoinkin toiseen erityiseen paikkaan,
eli kotiluolaan.
Alkuperäisessä sarjassa
Marshallin perhe joutui kadonneiden maahan metafyysisesti,
eivätkä he koskaan päässeet sieltä.
Isää esittänyt Spencer Milligan tosin jätti perheen
toisen kauden jälkeen sopimusriidan takia.
He asuivat tässä kotiluolassa. Minulla oli tarkka muistikuva
luolan suun muodosta. Näette sen tuossa.
Se on tuollainen oudolla tavalla vinon
ja epäsymmetrisen muotoinen.
Kotiluola oli minulle erittäin tärkeä,
siksi luonnostelin sen Bon kanssa.
Tarkistin sen lopulta vanhoista valokuvista.
Alkuperäisessä sarjassa sisätila oli
yhtä haastava kuin muut lavasteet.
Tila oli pieni. Ajattelimme, että olisi hauskaa
tehdä sisäpuolesta luolamainen ja luoda sinne hullunkurisia
kiemurtelevia muotoja alkuperäisten valokuvien mukaisesti.
Teimme niin.
Sinne pystyi sijoittamaan hyvin ne ihmisparat,
jotka olivat joutuneet aiemmin kadonneiden maahan.
Sarjassa oli aina upeaa tajuta,
että Marshallin klaani ei ollut yksin ja että muutkin olivat joutuneet tuonne.
Tämä on tavallaan metafyysinen väliasema, toisenlainen maailmankaikkeus.
Lapsena tajusin vain näkeväni dinosauruksia.
Luulin olevani menneisyydessä.
Kun sarjaa katsoo aikuisena, käsittää,
että Krofftit loivat yllättävän syvällisen tieteistarinan.
Kadonneiden maa on itse asiassa vain toisenlainen
maailmankaikkeus niin kuin Maakin.
Myös eri aikakaudet yhdistyvät tuolla,
ja halusimme käyttää sitä ideaa.
Alkuperäistä sarjaa oli tekemässä uskomattomia käsikirjoittajia.
Mukana oli pari alkuperäisen Star Trekin käsikirjoittajaa,
jotka kirjoittivat merkittäviä tieteistarinoita 70- ja 80-luvuilla.
Kirjoittajat tekivät töitä yhtiölle. He tutkivat ideoita,
joita emme voineet edes harkita, koska pelkäsimme menettävämme yleisöä.
He kuitenkin kirjoittivat niitä siihen aikaan 10-12-vuotiaille lapsille.
Tätä kotiluolaa on sisustettu.
Vasemmalla näkyvä soittokello,
tuo upea gramofoni
ja muut pikku elementit
olivat kunnianosoitukseni elokuvalle,
jota ei olisi saanut käyttää lähteenä
tällaista lapsille sallittua komediaa varten.
Se oli Tarkovskin ensimmäinen elokuva
60-luvun alusta, vaikuttava
mustavalkoinen elokuva nimeltä lvan's Childhood.
Kun aloin valmistella tätä elokuvaa,
löysin jälleen uskomatonta visuaalista aineistoa,
jonka käyttö kannattaa aina. Aivan kuin olisi ideoita imevä sieni,
joka omaa elokuvaansa suunnitellessaan
törmää johonkin kirjaan tai elokuvaan
tai alkaa muistella juuri tarkoitukseen sopivia asioita.
Criterion julkaisi uuden version elokuvasta lvan's Childhood.
Se elokuva oli ällistyttävä, ja siinä oli yksi tärkeä tapahtumapaikka.
Will Stantonin takana näkyvä öljylamppu
jäljittelee täysin
klassista venäläisen armeijan
2. maailmansodan aikaista lamppua,
samoin tuo soittokello,
korttipöytä, jonka ääressä luurangot istuvat, sekä tuo gramofoni.
Halusin tuonne gramofonin,
jotta se yllättäisi alussa ryhmämme,
kun he kuulevat Boogie Woogie Bugle Boyn. Pystyin myös
käyttämään esinettä myöhemminkin.
Mietin, millaiset äänilevyt olisivat kestäneet matkan tuonne.
Niiden oli oltava vanhoja.
Sen jälkeen löysin suurenmoisen saksalaisen balladin
2. maailmansodan ajalta, joka sopi kesäkauden elokuvaan.
Niin nuo lavasteet syntyivät.
Bo nauttii haastavien kokonaisuuksien luomisesta.
Me loimme sellaisen.
Tästä tuli myös paikka, jossa Holly käänsi Chakan kieltä
ensimmäisen kerran.
Halusimme tehdä varmasti lapsille sallitun elokuvan.
Puhun tästä vielä myöhemmin elokuvan aikana.
Siitä muodostuu aina haaste etenkin markkinointiosastolle.
Me ajattelimme, että olimme tekemässä kiinnostavaa
metatason projektia, jossa olivat mukana alkuperäisen sarjan fani Will
sekä Chris ja Dennis. Halusimme käyttää meille rakkaita elementtejä,
jotka muistimme Land of the Lost-sarjasta, mutta emme matkia sarjaa täysin.
Halusimme laittaa sarjassa olleet mutta aivan vääränlaiset hahmot
siihen maailmaan ja nähdä, mitä tapahtuisi.
Se oli tavallaan...
Tuntui, kuin olisi rikkonut joitakin tabuja.
Silloin siirryttiin ratkaisuihin, joita ei olisi käytetty
alkuperäisessä sarjassa, mutta jotka sopivat meille.
Tiesimme, että nämä käännöskohtaukset
olisivat erittäin hauskoja.
Myöhemmin voidaan vielä nähdä
pidennetty ohjaajan versio tästä elokuvasta.
Ainoa kohtaus, josta muodostui
vähän liian rohkea lapsille sallittuun elokuvaan,
oli ensimmäinen Chakan puheen käännöstilanne.
Rick Marshall ei halua alussa, että Chaka nukkuu luolassa.
Rick on varma, että tyypissä on jotain vikaa.
Nähdään elokuvan parhaan suhteen synty,
kun McBriden hahmo Will pitää jostain kumman syystä
Chakaa aivan mahtavana
ja uskoo, että heistä tulee hyviä ystäviä.
Will Stanton sanoo: "Katso sitä.
"Se on suloinen. Pikku halinalle."
Tämä ei ole tarpeen. Hänellä ei ole syytä pitää Chakaa kaverinaan
ja se onkin heidän suhteessaan niin hienoa.
Annan hahmo Holly käänsi ensimmäisessä kohtauksessa...
Se kohtaus oli aika pitkä,
sillä Chaka selitti, että hän oli syyllistynyt
vain rakkauteen.
Hollyn piti kääntää se nopeasti uudelleen, ja hän sanoi:
"Eijei. Anteeksi.
"Puhuin aivan puppua. Täsmällisempi käännös olisi..."
Sitten hänen täytyi yrittää uskoa omia sanojaan,
koska hän oli kuulevinaan,
että Chakaa oli ehkä syytetty omenoiden raiskaamisesta.
Siitä kohtauksesta tuli vieläkin omituisempi
ja hämmentävämpi,
koska he eivät ymmärtäneet, kuka olento oli.
Oliko olento prinssi vai joku, joka yritti ajoittain raiskata hedelmän?
Sellainen arvelu jatkui elokuvassa.
Osoitan myöhemmin kohtauksen, jossa ymmärrätte Chakan eleen
hieman paremmin, jos muistatte tämän pohdinnan,
oliko hahmo rakastellut omenoiden kanssa vai ei.
Oli miten oli.
Nyt siirrytään ensimmäisiin suuriin lavasteisiin,
jotka rakennettiin Universalin studioon 27.
Kun menin ensimmäiseen tapaamiseen yhtiön kanssa,
halusin selittää elokuvan idean
ja sen, miten aioin kuvata elokuvan. Tarkoituksena ei ollut tehdä
Land of the Lost-sarjasta elokuvan 300 kaltaista versiota,
jossa näyteltäisiin koko ajan vihertaustan edessä.
Selitin heille, että olisi rakennettava lavasteita,
joiden seassa hahmot näyttäisivät pieniltä
ja joiden avulla suurenmoiset näyttelijät voisivat improvisoida.
Kohta tullaan kohtaukseen,
jossa nähdään, mitä apua oikeista lavasteista on.
Koomisilla näyttelijöillä on jotain, mitä he voivat käyttää apunaan.
Nyt ryhmä löytää pylonin.
Danny McBride improvisoi sanoessaan, että pyloni näyttää siltä,
että muinaiset esi-isät varmaankin
järjestivät latinomusiikin Grammy-gaalan
ja Carlos Santana joutui roudaamaan tuon kotiin.
Se oli täysin improvisoitua ja lavasteiden takia syntynyttä puhetta.
Tällainen oli siis ehdotus yhtiölle. He ymmärsivät sen.
Sanoin myös ensimmäisessä tapaamisessa:
"En halua päättää puolestanne. Jos päätätte
"tehdä elokuvan, tarvitaan studiot 27, 29, 12
"ja ehkä vielä yksi lisää, jotta elokuva voidaan tehdä."
Olin kuvannut ensimmäisen elokuvani Universalin alueella,
joten tiesin, mitkä studiot olivat tilavimmat.
Kokouksessa ollut johtaja Peter Cramer
ja Donna Langley katsoivat hitaasti alas
ja alkoivat kirjoitella ylös lukuja.
He todella varasivat studiot. Heidän ansiostaan
saatoimme kuvata elokuvaa täällä.
Tilanpuute aiheutti silti ongelmia.
Tämä sleestakien temppeli...
Yksi lempimuistoistani on tuo "Varo sleestakia" -kyltti.
Pyysin lavastusosastoa pihistämään sen alkuperäisestä sarjasta,
koska tuntui oudolta, että Marshallin perhe
tuli paikkaan, jossa oli tuollainen kyltti,
mutta raapi päätään ihmetellen:
"Mikä tämä paikka on? Onkohan täällä ongelmia?
"Onkohan täällä vaarallista?"
Äskeinen Willin toteamus,
ettei asia kai selviä, viittaa siihen samaan.
Lavasteet olivat...
Loppujen lopuksi rakensimme neljät lavasteet
studioon 27.
27 oli alkuperäinen Esther Williamsin studio Universalilla.
Siellä oli allas, joka piti vettä.
Nämä hahmot seisovat nyt
Esther Williamsin uima-altaan pohjalla.
Noiden portaiden yläpäässä ollaan alkuperäisen studion lattian tasolla.
Kaikki tuolla tasolla oleva
on altaasta saatua tilaa.
Tila oli upea, ja suurenmoisiin lavasteisiin saatiin idea
Angkor Watista Kambodžasta.
Bon haasteena oli se, etteivät nuo olleet ainoat lavasteet.
Vaikka kuvauspäiviä oli 82,
lavasteita saatettiin vaihtaa ja mitä tahansa studiota käyttää
4-5 päivän ajan. Bo ja lavastaja John Dexter
keksivät aika nerokkaan idean.
Heillä ei ollut aikaa vaihtaa lavasteita kokonaan,
jotta voitiin kuvata yksissä lavasteissa, rakentaa uudet lavasteet
ja pitää minua toisissa lavasteissa riittävän kauan.
Aloin kutsua sitä
Garanimals-tyyliseksi lavasteiden rakentamisratkaisuksi.
Bo rakensi kolmet lavasteet päällekkäin.
Kun lopetimme kuvaukset yksissä lavasteissa,
Bo kuori ne lavasteet pois ja paljasti perusseinät
ja elementit seuraavia lavasteita varten.
He riensivät somistamaan ne lavasteet, ja aloimme kuvata.
Elokuvassa olevan järjestyksen mukaan
aloitus...
Alun metsäkohtaus, se mieletön
metsässä ja vedenrajassa kuvattu kohtaus oli ensimmäinen.
Sitten valutimme veden pois lavasteista ja lisäsimme turvetta ja puita.
Niin saatiin luotua metsä...
Päiväajan metsälavasteet, jotka nähtiin,
kun jengimme pakeni Äksyä, siis T. rexiä ensi kerran.
Ne lavasteet nähdään taas seuraavassa kohtauksessa,
kun Rick Marshall paljastaa upean mallinsa.
He yrittävät laatia suunnitelman löytääkseen takionivahvistimen.
Sitten studioon vaihdettiin juuri näkemänne lavasteet,
eli sleestakien temppeli. Ja vielä neljäntenä olivat
lopulta pääkallokirjaston lavasteet
ja suuri reikäjuustomainen seinä,
joka viittasi siihen, että paikassa oli ollut älyllistä elämää.
Sellaista järjestelyä oli käytettävä, jotta pystyimme
saamaan lavasteet aikaiseksi. Sitten kuvasimme tuolla,
riensimme viikoksi tai 10 päiväksi toisiin lavasteisiin
tai toiselle kuvauspaikalle, ja palasimme takaisin.
Loistavan pääkuvaajan Dion Beeben, puhun hänestä vielä lisää,
oli voitava järjestää valaistus, ennen kuin tulimme kuvaamaan.
Jos elokuvan kuvaamiseen on annettu 82-83 päivää,
se voi tuntua paljolta, mutta on silti kiirehdittävä,
jotta kaikki saadaan tehtyä.
Nyt ollaan pylonilavasteissa,
joille annoin lempinimen "Kirotut pylonilavasteet",
koska vihasin noita lavasteita.
Nämä olivat pikalavasteet, joissa pääsimme kuvaamaan nopeasti.
Pyloni viittasi Land of the Lost-sarjassa alun perin
Doctor Who-sarjassa käytettyyn konseptiin,
tai Will Stantonin mukaan Ressun kopin teoriaan,
eli että mennään sisälle johonkin, joka näyttää pieneltä,
mutta sisällä on loputtomasti tilaa.
Alkuperäisessä sarjassa ryhmä meni kultaisen pylonin sisälle
ja löysi sieltä mutkittelevia, suurikokoisia luolia,
joissa he tapasivat juuri nähdyn Enikin,
älykkään altrusialaisen
ja hänen kristalliruudukkonsa.
Bo ja minä päätimme nykyaikaistaa ideaa
ja luoda ensimmäisestä pylonin sisätilasta
selkeästi kristalleihin viittaavan.
Sidin ja Martyn sarjassa nähtyjen pylonissa olleiden kristallien sijasta
se oli kuin tyylikäs Lite-Briten mainos.
Pöydällä oli värikkäitä kristalleja,
jotka näyttivät Lite-Briten osilta. Kaikki 70-luvulla eläneet tietävät ne.
Ne olivat upeita ja hauskoja, mutta tuntuivat nyt mauttomilta.
Päätimme käyttää jotain
vuorovaikutteisempaa ratkaisua.
Nuo muistuttivat viimeisiä räjähtäneitä kristalleja
elokuvassa Beneath the Planet of the Apes.
Ajattelin niitä, kun loimme uudenlaisia kristalleja.
Bo sanoi: "Kuules,
"tehdään laajenevat sisälavasteet, joissa syntyy käsitys ulottuvuudesta
"ja näyttää melkein siltä, että kristalleja jatkuu loputtomiin,
"joka myös tukee Enikin kertomaa kuvausta
"yhteen sulautuvista rinnakkaismaailmankaikkeuksista."
Se oli tässä ideana. Käytimme kuvauksissa
muistaakseni Universalin keskikokoista studiota 41,
jonne rakensimme alta valaistun Kubrickin tyylisen paikan,
kuin uskomattomat alta valaistut Lucite-lavasteet elokuvasta 2001.
Jäljittelimme myös osittain upeaa baaria elokuvassa The Shining.
Lavasteet koostuivat suurista, roikkuvista ja pehmeistä duvetiiniseinistä.
Alta valaistuissa lavasteissa
käytettiin paljon LED-valoja ja LED-valopöytää.
Sitten suurenmoinen matelijamainen hahmo Enik.
Nyt saan tilaisuuden puhua hieman
toisesta elokuvan tärkeästä ratkaisusta.
Näitte jo sleestakit. Nyt olette tavanneet puhuvan, älykkään
sleestakin, Enik Altrusialaisen.
Sarjaan liittyviä muistojani väritti tunne...
Sleestakit pelottivat minua. Se ei johtunut vain isoista, kuolleista, mustista silmistä,
jotka olivat kuin hailla. Minusta tuntui,
että niitä esittivät puvuissa olevat näyttelijät.
Emme käyttäneet samanlaista konseptia kuin elokuvassa l Am Legend,
jossa tietokoneella luotu nemesis toimi kyllä hyvin.
Kun valmistelin elokuvaa, tiesin haluavani luoda
samanlaisen tunteen, joka sleestakin esittäjistä tuli.
Annoimme tehtävän Spectralille,
mahtavalle olioita suunnittelevalle yhtiölle, joka on ollut tekemässä
elokuvia Hellboy ja Hellboy ll. Mike Elizalde teki myös upeaa työtä
elokuvassa Pan's Labyrinth.
Se yhtiö suunnitteli sleestakien muotin.
Crash McCreery, loistava kuvittaja ja olioiden suunnittelija loi kanssani
ensimmäiset luonnokset muistini mukaisesti.
Ne ovat alkuperäisiä sleestakeja yksityiskohtaisempia.
Sarjan puvut näyttävät nyt roikkuvilta pyjamilta.
Spectral siis rakensi olennot.
Koska Enik puhui, hänen oli...
En halunnut lisätä puhetta myöhemmin,
vaan halusin oikean näyttelijän. Kanadalainen John Boylan
astui rohkeasti pukuun, johon kuului erittäin raskas animatroninen pää.
Enikin kohtaukset ovat oikeastaan kuin nukketeatteria.
Kuvan ulkopuolella oli nukkea ohjailevia servoja,
jotka mukailivat hänen liikkeitään. Toteutus oli huikea,
vaikka olennon liikuttelu olikin vaikeaa.
Rick Marshall haastaa pienoismallillaan Will Stantonin.
Tuossa on hienosti...
Tämä on nörttien puuhaa. Kaksi miestä kiistelee siitä,
kumman pienoismalli on parempi. Pidimme siitä paljon.
Vaikka kukaan katsoja ei naurakaan, me pidimme tästä suunnattomasti.
Bo tajusi tässäkin, että tarvittiin paljon siistimpi
ja hienompi pienoismalli kuin minkä Rick Marshall olisi voinut rakentaa.
Tuon kohtauksen avulla siirrytään kaatopaikan tapahtumiin.
Yksi varhaisimmista muistoistani on se,
kun menin elokuvateatteriin Valleyssä
70-luvun alussa katsomaan elokuvan Beneath the Planet of the Apes.
Kaikki ne elokuvat,
jotka 20th Century Fox teki 60-luvun lopulla ja 70-luvulla,
kiehtoivat minua.
Etenkin se elokuva, jossa oli
uskomaton eri aikojen yhteentörmäys.
Se luotiin näyttämällä 20. vuosisadan kulkuneuvojen,
kulttuurin ja kulttuuriesineiden jäänteitä.
Ensimmäisen Planet of the Apes-elokuvan lopussa viitattiin
hiekkaan hautautuneen Vapaudenpatsaan avulla siihen,
mistä kerrottiin tarkemmin toisessa elokuvassa.
Päätimme suunnitella kosmisen löytötavaratoimiston,
kuten Willin hahmo asiaa kuvasi.
Alun perin Bo ja minä puhuimme siitä, että tällä oudolla esteradalla
olisi suuria, yksinkertaisia ja silmiinpistäviä esineitä kulttuuristamme,
muinaisesta ja lähihistoriastamme sekä muiden sivilisaatioiden historiasta.
Kohta nähdään upea lentävä lautanen,
joka on hautautunut hiekkaan.
Olimme aikoneet etsiä suuren, mahtavan ja tasaisen
leikkikentän.
Se saattoi olla jalkapallokenttä tai muu,
jossa voitiin järjestää kahden joukkueen välinen takaa-ajo.
Rick Marshall on saanut päähänsä peitellä itsensä
Hadrosauruksen virtsalla, mutta temppu epäonnistuu nyt pahasti.
Yritimme järjestää
Children of Men -tyylisen kohtauksen,
jossa Rick Marshallia ajettaisiin takaa.
Aioimme juosta mukana ja kuvata käsivaraisesti.
Se ei tuntunut onnistuvan. Bo ja minä tajusimme,
että meidän olisi voitava yksinkertaistaa
ympäristössä olevia esineitä, mutta maaston olisi oltava epätodellinen.
Bo muisti uskomattoman paikan nimeltä Trona Pinnacles,
jota joku kuvauspaikkajärjestäjä tai toinen lavastaja oli ehdottanut
jossain vaiheessa.
Tuossa nähdään outoja kasaumia, jotka näyttävät pöytävuorilta
ja melkein kuin vääristyneeltä Monument Valleyltä.
Tuo on kuivuneen järven pohjaa. Nuo pöytävuoret ovat oikeita,
lentävä lautanen ei ole. Tuossa paikassa pystyin kuvaamaan
tämän laajan Maantiekiitäjä-otoksen,
ja pystyin hyödyntämään syvyysvaikutelmaa
hirmuliskojen takaa-ajaman Rick Marshall -paran
sekä Hollyn ja Will-hahmon välillä,
jotka juoksivat viisaasti mahdollisimman kauas Rickistä,
joka lemuaa virtsalle ja jota ajetaan takaa.
Ollaan siis Pinnaclesissa.
Oli valittava sopivia esineitä, kuten tässä Urban Outfitters -liikkeessä,
jossa Will tekeytyy mallinukeksi, mutta siitä ei ole apua.
Saatoimme valita, mitä käyttäisimme. Näette tässä
lavastusosaston rakentamat nerokkaat lavasteet.
Tuo oli tyly maisema.
Berliinin muurin osa ei ole oikeasti tuolla.
Eikä, ihme kyllä, tuo tulliasemakaan.
Hän juoksi tietokoneella tehdyn rakennelman ohi,
mutta Hummer on valitettavasti liiankin aito.
Enkä haluaisi ohittaa tuollaisia joka päivä moottoritiellä.
Valitsimme, mitä ottaisimme mukaan, ja otimme Hummerin.
Rakensimme Urban Outfittersin liikkeen,
jotta Will saattoi näytellä siellä.
Otimme myös mukaan
hienon katapultin, jota käytetään seuraavassa kohtauksessa.
Melkein kaikki muut nähtävät paitsi mainitsemani asiat
ovat tietokoneella luotuja kolmiulotteisia malleja.
Myös hieno tokiolainen liikennemerkki
sekä tietysti pienet Compsognathukset.
Samoin kaikki tuollainen jäte,
joka on jäänyt jäljelle jäätelöstä.
Ällistyttävää. Yritän puhua selkeästi
kaikista elokuvan graafisista ratkaisuista.
Nyt mennään kohti...
Tuo on oikea Bob's Big Boy -nukke,
nuo näyttelijät ovat oikeita, mutta etualan esineet...
Tuo on vanha... No niin. Olen hyvin ylpeä tuosta esineestä.
Tuo on Universalin vanha studiokierroksen vaunu 70-luvulta,
kun olin lukiolaisena töissä Universalilla
järjestysmiehenä.
En löytänyt mitään kuvia siitä. Uskomatonta.
Löysimme lopulta vanhoja esitteitä,
joiden avulla Rhythm & Hues saattoi luoda vaunun.
Kaikki muu tässä nähtävä
on luotu tietokoneilla, paitsi siis näyttelijät ja katapultti.
Halusin...
Laajempana konseptina oli, että halusin rajoittaa grafiikan käyttöä.
Kuitenkin dinosaurukset...
Siinä poikettiin alkuperäisestä sarjasta.
Pelkäsin sitä, että tekisin
tavallaan 8-minuuttisen sketsin,
ja jos olisimme tehneet
kauniin stop motion -animaation,
jollaisen Phil Tippett aikoi tehdä ensimmäiseen Jurassic Park-elokuvaan...
Emme olisi varmaankaan
käyttäneet nukkeja lähikuvissa, kuten Sid ja Marty tekivät rohkeasti.
Ymmärsin kuitenkin,
ettei saataisi täysin käsitystä siitä, mitä oli vaakalaudalla.
Kun Rick Marshall sanoo tässä typerästi,
että T. rexillä on saksanpähkinän kokoiset aivot,
tajusin, että tilanne olisi paljon hauskempi,
jos olento näyttäisi vaaralliselta ja todelliselta.
Käytimme hyväksemme nykyaikaisia tekniikoita.
Sen takia suunnittelimme Äksyn ja tuossa olevan Pterodactylin,
joka tietenkin...
Kuulemme jälleen suurenmoisen A Chorus Linen sävelen.
Työstimme paljon tuota ääntä,
kun Chorus Linen sävel häviää kaukaisuuteen.
Nerokas äänimiksaaja Andy Nelson ja äänisuunnittelija Richard King
työstivät siitä hyvän. Se naurattaa minua paljon.
Palataanpa... Mainitsen nämä erikseen.
Tässä on oikea Cadillac.
Kaiutintelineet ovat oikeita.
Roskakori on oikea, drive-in-valkokangas on graafinen.
Tietokoneella luodulla valkokankaalla näkyy pätkä elokuvasta 2001,
jota esitettiin vuonna 1968.
Dinosaurukset ja Äksy olivat mielenkiintoinen haaste.
Kyseessä on dinosaurus, joka...
Jos olisimme valinneet sen tavanomaisen ratkaisun,
ihmismäisen, todella suloisen T. rexin,
luurangon tai graafisen mallin, joka tömäyttelee häntäänsä...
En pitänyt siitä. Rhythm & Hues onnistui...
Visuaalisten tehosteiden valvojalla Bill Westenhoferilla oli vaikea tehtävä.
Heidän oli voitava animoida T. rex,
joka käyttäytyisi luonnollisen tuntuisesti,
vaikka emme tienneet, miltä se näyttää.
Nyt siitä on karttunut kollektiivista kulttuurista tietoa
Jurassic Park-elokuvien ansiosta.
Uskomme tietävämme, miten se eläin käyttäytyy.
Olennon oli oltava hieman älykäs.
Marshall luo tässä taas suhteen,
joka muistutti Moby Dickiä. Olen kuvaillut
elokuvaa tavallaan Moby Dickiksi. Will on kuin Ahab,
ja T. rex on kuin iso kaskelotti.
Sen onnistumiseen tarvittiin oikeanlainen tasapaino,
ja he tekivät mahtavaa työtä.
Olen todella ylpeä tehosteiden toteutuksesta.
Mutta Bo piti siitä haasteesta, että aina kun mahdollista,
tietokonegrafiikkaa ei käytetty.
Tämä kohtauksen loppu kuvattiin lavasteissa,
jotka luotiin pienoismallin avulla.
Monet lavastajat
eivät enää nykyisin käytä käsintehtyjä pienoismalleja.
Tai piirrosluonnoksia. Kaikki tehdään tietokoneella.
Bo on uskollinen käsin tekemisen perinteelle,
ja hän luonnostelee kaikki lavasteensa, jopa Paholaisen kanjonin Arvoitusluolan.
Se on hyvin vaikuttava ja uskomattomalla tavalla hyvin lähellä
Bon ensimmäisiä luonnoksia.
Kuten myös tämä. Metsään sijoittuva yöleirikohtaus
syntyi ideasta, että halusimme pitää ryhmämme tässä ympäristössä
jollain näyttävällä tavalla,
mutta luoda silti tilanteen nuotiotulen äärellä.
Bo piirsi uskomattoman
upean puunkannon, jonka luona ryhmä oli.
Nyt palataan studioon 27.
Tässä ovat vuorossa toiset lavasteet. Vesi oli valutettu pois.
Olimme tavallaan...
Kaikki nuo puut
ja tuo syvyysvaikutelma voitiin nähdä oikeasti studiossa 27.
Vastakkaisessa suunnassa oli kolme kuuta
ja kaukana oleva suurenmoinen järvi.
Rhythm & Huesin tehtävänä oli luoda kaikki
lavasteiden digitaaliset jatkeet
ja yrittää jatkaa ympäristöä aina kun mahdollista.
Tuo vaikutti sopivalta paikalta,
jossa ystävämme Rick Marshall saattoi palata
jätettyään kaikki pulaan.
Tässä käytettiin toista sarjassa ollutta tärkeää elementtiä
ja oli keksittävä keino liittää se mukaan kiinnostavalla tavalla.
Tarkoitan sarjassa jostain kumman syystä mukana ollutta banjoa.
Jos kuuntelette
Wesley Euren esittämää alkuperäistä teemasäveltä,
laulua säestetään banjolla.
Valtaosa siirtymää kuvaavista sävelistä Land of the Lost-sarjassa,
joka rakentuu seikkailun, jännityksen ja tieteistarinoiden varaan,
soitetaan banjolla ilman minkäänlaista hyvää syytä.
Kuten Sid ja Marty hyvin muistavat,
kun pääsin ensi kerran kysymään heiltä
sarjan elementeistä, kysyin heti:
"Miksi ihmeessä käytitte banjoa?"
Ja Sid... Tämä kuvaa luovan mielen nerokkuutta ja viattomuutta sen suhteen,
miten sarjoja kuten Pufnstuf, Sigmund and the Sea Monsters, Lidsville
ja Land of the Lost luotiin.
Sid sanoi anteeksi pyytelemättä ja ilman ironiaa,
että kun he valmistelivat sarjan pilottia,
hän meni Deliverancen ensi-iltaan.
Hän käy kaikkialla. Deliverancen nähdessään
hän ajatteli, että banjo oli todella loistava soitin
säestettäessä laulua.
Kun kuulin sen, suuni loksahti auki ihastuksesta.
Häntä eivät huolettaneet kaikki muut melko järkyttävät asiat,
jotka Deliverancesta saattaa muistaa.
Hän laittoi banjomusiikkia lastensarjaan.
Hyvä juttu. Sen takia banjon oli oltava elokuvassakin.
Kun piti keksiä teemasävel,
ja tiesin innokkaiden fanien odottavan sellaista,
ajattelin: "Käytetään teemasäveltä
"kuin Rick Marshallin anteeksipyyntönä."
Kun hän tulee tässä paikalle, hän on muka juuri keksinyt laulun.
Miten hetkeä voi tehostaa?
Niin, että hänen kimppuunsa hyökkää
kadonneiden maassa tyypillinen iso hyttynen, joka imee verta.
Periaatteenamme oli käyttää sarjaan liittyviä asioita,
mutta tehdä niistä vaikuttavia todella kierolla tavalla.
Tämä on yksi lempikohtauksistani,
koska siinä yhdistyvät menneet ja nykyiset ratkaisut.
Miten yleisö säikäytetään pahasti?
Yksi konsti oli näyttää ylisuuri verta täynnä oleva pussi,
ja tässä tulee toinen konsti.
Suunnittelin tämän otoksen niin,
että se kuvattaisiin 14-millisellä alakulmasta, kun Will Ferrell tuli kuvaan.
Keksin, että edellisenä iltana syntyneen jäljen
saattoi näyttää parhaiten venyttelyn avulla.
Otosta ei leikattu, vaan Will alkoi vääntelehtiä.
Annoin kameran käydä ja ulvoin naurusta.
Nuo ovat yleisöä viihdyttäviä lempikohtiani elokuvassa.
Hän ei näytä olevan lainkaan uupunut edellisen illan takia.
Sitten kuullaan siirtymä Land of the Lost-sarjan teemasävelestä
Chorus Linen avulla luotuun toistuvaan vitsiin.
Käsikirjoitusvaiheen aikana tapahtuva asioiden keksiminen
on samanlaista kuin ohjaajan keksiessä asioita.
On oltava valmis seuraamaan ideoita.
Ne ovat kuin perhosia.
On napattava yksi
ja toteutettava se.
Pian nähtävä kohtaus syntyi ajatuksesta:
"Käytetäänkö sitä Chorus Linen säveltä?
"Entä se hänen tilanteensa, jossa Pterodactyl..."
Marshall sanoo "huonompi homma", koska Pterodactyl
lentää tiehensä juuri kun he luulevat saavansa
takionivahvistimen. Mietimme:
"Mitä dinosaurus olisi voinut tehdä sillä?"
Allosaurus Alice söi jotain ja räjähti.
Meitä nauratti ajatus:
"Mikä hirvittävä tilanne voisikaan syntyä,
"jos Pterodactyl veisi sen?" Me kuvittelimme,
että laitteesta tuli valtava itkuhälytin tai tutti.
Minulla on 4- ja 8-vuotiaat lapset,
ja olen ajatellut, miten huvittavia ja joskus älyttömiäkin
musiikkia soittavat itkuhälyttimet ovat. Niihin tuhlataan rahaa
tai sellaisia jaetaan yhä uudestaan vauvajuhlissa.
Ne menevät aina rikki.
Niissä oli säveliä, joita oli määrä soittaa
puolison mahassa olevalle vauvalle...
Pian syntyvän vauvan piti nauttia Bachin tai Mozartin musiikista.
Tai musiikkia soitettiin pikkulapsille lastenhuoneessa.
Ajattelimme: "Se on älytöntä.
"Tässä tapahtuu juuri sillä tavalla.
"Pterodactyl-emo on vienyt laitteen
"ja käyttää sitä niin."
Sitten seurasi kysymys: "Kuka pelastaa laitteen?"
Will Stanton jänistää. Rick Marshallin on haettava se.
Päätimme, että ympäristö olisi hyvin kuuma,
eikä hän pääsisi turvallisesti sen luo,
ellei hän riisuisi vaatteitaan ajattelematta
ja näyttäisi lopulta Chorus Linen tanssijalta.
Minulta on kysytty, onko tuo hieno koreografia
kopioitu alkuperäisestä A Chorus Linesta. Ei todella.
Ei missään nimessä. Tuo on tiedemiehen kuvitelma siitä,
miten Chorus Linen tanssija liikkuu.
Pukusuunnittelijani Mark Bridges teki tässä nerokkaan ratkaisun.
Kuten takionivahvistin luotiin oikeiden esineiden avulla,
tämän Chorus Line-esityksen asun piti syntyä
Rick Marshallin vaatteista.
Huijasimme vain aluspaidan kohdalla,
koska se ei ollut edellisessä kohtauksessa.
Kaikki muu...
Mark suunnitteli koko elokuvan puvustuksen tätä kohtausta silmällä pitäen.
Kun noiden housujen lahkeet käärittiin ylös,
alla näkyvät sukat pystyttiin käärimään pitkin säärtä niin,
että ne näyttivät säärystimiltä.
Marshallin ottama Will Stantonin bandana-huivi
näyttää loistavalla tavalla 80-luvun alun tyyliseltä.
Chorus-hahmon bandana-huivilta.
Tajusimme sen jälkeen, että kun iPod lakkaisi soittamasta musiikkia,
Rick joutuisi laulamaan sävelen.
Sitäkin tärkeämpää oli, että kun valitsimme laulua
monien hyvien laulujen joukosta,
tiesin, että Chaka ällistyttäisi kaikki tällä aariallaan.
Hän joutuisi lopulta laulamaan, ja hän tyrmistyttäisi kaikki.
Siksi Chorus Line valittiin.
Oli mahtavaa ajatella, että hän laulaisi tämän.
Kuvauspäivänä... Alun perin
olimme ajatelleet, että Chaka laulaisi sen
suurenmoisella pakunilaisella korostuksella.
Mutta Jorm keksi loistoidean:
"Entä jos laulan lujaa omana itsenäni, niin se tuntuu vieläkin oudommalta?"
Se tuntui nerokkaalta idealta.
Hänen tarvitsi vain laulaa se.
Hän ei ole ammattimainen laulaja,
joten hän pelkäsi ja hankki valmentajan,
mutta hän teki mahtavaa työtä. Pyysin vain häntä sanomaan...
Niin kaikki tajusivat,
että hahmo oli yhä Chaka.
Se on yksi paljon naurattanut hetki
ja saa koko vitsin onnistumaan.
Siitä siirrytään lempilavasteisiini tässä elokuvassa.
Näihin motellin lavasteisiin. Näitte aiemmin
esittelevässä otoksessa tulivuoren
ja kuut.
Kaikki tuossa oleva on rakennettu oikeasti.
Sanon Annan takana kaukaisuudessa näkyvää pölypilveä
hienoksi myrskyksi.
Todellisuudessa kuljetusosasto vei jonkun perusleiriin,
mutta teidän ei pitäisi tietää sitä.
Rakensimme nämä lavasteet aivan Trona Pinnaclesin lähelle.
Siellä on hyvin omituisia suolatasankoja, ja niistä louhitusta materiaalista
valmistetaan booraksia kauniissa puutarhamaisessa Tronassa.
Kaikki ostoksilla kävijät ja siivoojat,
jotka hankitte joskus booraksia, se tulee täältä.
Bo ja minä raavimme päätämme, sillä meillä oli kiinnostava ongelma.
Halusimme luoda juhlavan kohtauksen,
koska ryhmä sai takionivahvistimen vihdoinkin haltuunsa
ja tiesi pääsevänsä kotiin.
Halusimme kuvata juhlintaa,
mutta käsikirjoitusta tehtäessä
saimme kerran Chris Henchyn lähtemään huoneesta,
koska ajattelimme aluksi: "Hienoa. He ovat tulivuoren kalderan päällä
"ja he saivat vahvistimen. Mitä he tarvitsevat?
"Puhtaan, täydellisen rennon hetken."
Tai Will Stantonin sanoin "lomakylämäisen" hetken.
Ajattelimme luoda kuin Blue Lagoon-kohtauksen,
sillä Chris Henchy on Brooke Shieldsin aviomies.
Hän kuuli sen ja lähti huoneesta.
Ajattelimme siis luoda heille uskomattoman paratiisin,
jossa he päätyvät ryyppäämään, kuten tässä tapahtuu.
Chaka saa heidät taas mokailemaan,
kun hän antaa heille margala-mehua.
Mainio linjatuottaja Daniel Lupi lähetti ihmisiä etsimään kuvauspaikkaa
ensin Meksikosta ja sitten Havaijilta.
Kuten Danny McBride totesi, kuvausten lopussa odotti palkintona
uskomaton loma eksoottisessa kuvauspaikassa.
Oli mahtavaa lopettaa kuvaukset istumalla paratiisissa,
kun voitiin pitää hauskaa ja muka tulla humalaan.
Kun aloimme laskea, miten paljon rahaa sen osan kuvaamiseen kuluisi,
vaikka yritinkin oikeuttaa sen reissun,
meillä ei ollut siihen varaa.
Ohjaajan on pystyttävä aina muistamaan,
mikä ydintarina on.
Mitä hyötyä kohtauksesta on meille?
Sen oli määrä vain tarjota olosuhteet sille,
että he alkoivat ryypätä.
Ympäristön ei tarvinnut olla hieno.
Sen jälkeen
Etelä-Kaliforniassa kasvanut voi muistella,
että ihmiset lähtevät 12-24 tunnin reissulle
Las Vegasin tapaisiin paikkoihin,
joissa he tuhlaavat ja ryyppäävät.
Bo ja minä kävelimme Trona Pinnaclesissa
ja keksimme hienoja esineitä,
jotka oli määrä laittaa kaatopaikkakohtaukseen.
Tajusimme äkkiä, mitä meidän oli tehtävä.
Totesimme: "He tarvitsevat vain uima-altaan.
"Se saa olla kehnosti tehty uima-allas.
"Eikö siitä voi tehdä mahtavan, huteran motellin,
"joka on rysähtänyt alas kadonneiden maahan?
"Se riittää heille tähän hetkeen. Se sopii hienosti."
Teimme niin. Bo luonnosteli pienen motellin
ja osti myyntiluettelon avulla
oikean, koottavan uima-altaan.
Insinöörit tulivat arvioimaan,
miten syvä kuoppa paikkaan piti kaivaa.
Sitten suunnittelimme neonkyltin. Sen takia pidän tuosta kuvauspaikasta.
Bo teki myös loistavaa työtä siinä suhteessa, että halusin hahmojen...
Jättiläisravun surrealistisen hyökkäyksen jälkeen
halusin, että he olisivat vaeltaneet kauas motellista
suunnittelemalleen pikku piknikille,
ja he näkisivät margalan kuorien muodostaman jonon takaisin motelliin.
Tuossa käy tavallaan niin,
että humalaiset kävelevät parkkipaikalle
eivätkä lähde hotellin parkkipaikalta koko yönä.
Kukaan meistä ei ole nähnyt sitä, mutta olen kuullut tarinoita siitä.
Jos katsotte tarkkaan, huomaatte,
että jokaisen motelli-sanan kirjaimen takana on neonvalo.
Tavallisesti neonvalo näkyy vain etupuolella,
mutta tuo on loistavan päälavastajan työtä.
Bo rakensi tuon. Halusin kohtauksen näyttävän hyvältä auringon laskiessa.
Se aiheutti vaikeuksia, sillä oli päästävä takaisin
kaatopaikalta.
Dion Beeben ryhmä oli valmis kuvaamaan tämän auringonlaskun aikaan.
Keksin, että kuvaisimme
mahdollisimman pitkän oton
ja antaisimme heille mahdollisuuden improvisoida.
Kaikki tässä kohtauksessa on improvisoitu.
Ainoa alun perin mukana ollut elementti
on Rick Marshallin puheen alku, kun hän pyytää Chakalta
anteeksi sitä, miten huonosti oli tätä kohdellut.
Sen jälkeen seurasi tämä nerokas improvisointi.
Danny McBride yllyttää noita kahta kielisuudelmaan,
ja Marshallia esittävä Will Ferrell ei huoli tempusta maksua,
kunhan kukaan ei naura.
Kuvasimme kaksi ottoa. Kiirehdin saadakseni lähikuvan.
Tuo juuri näkemänne lähikuva
kertoo hieman jälkituotantovaiheen lopusta.
Sain auringon mukaan lähikuvaan,
mutta kun riensin takaisin, aurinko oli painunut vuoren taakse.
Nerokas koloristi Steve Scott
EFILMissä, jossa teen kaikki välivaiheen työt,
nappasi loistavan auringon lähikuvasta
ja siirsi sen EFILMissä digitaalisesti kuvaan.
Ei tarvittu hienoa grafiikkaa
tai lisäkuluja tehosteiden takia. Hän vain sijoitti sen kuvaan.
Se on yksi lempikohtauksistani. Vanhan ajan tyylillä tehty toteutus.
Kaikki Land of the Lost-sarjan ja Harryhausenin fanit,
jos ette ole nähneet elokuvaa Mysterious lsland, katsokaa se.
Käytimme jättiravun hyökkäyksessä samaa konseptia,
joka oli hyvin vakavassa Mysterious lslandin toimintakohtauksessa.
Sillä lailla.
Nyt nähdään viimein tyttö hädässä -tilanne,
koska hän on saanut vahingossa selville Enikin petoksen
ja sen, että Zarn oli oikeasti hyvä hahmo.
Jos ette ole jo huomanneet,
Leonard Nimoy teki meille suuren palveluksen,
kun esitti äänellään Zarnia.
Leonard ei tuntenut alkuperäistä sarjaa.
Pyysin alussa häneltä anteeksi
ja yritin selittää joitakin mutkikkaita tieteistarinan juonikuvioita,
joissa hänen hahmonsa ja muut ovat mukana.
Kun katsoin häntä dubbausstudiossa,
hän oli täysin rento ja nyökkäili.
Sitten muistin, kenelle puhuin.
Hän kuuli Star Trekiä tehdessään
varmaankin joitakin uskomattomia juonikuvioita,
mutta ei ihmetellyt niitä. Hän oli nerokas
ja esitti hahmoa elokuvassamme.
Totuus Zarnista on paljastunut.
Kunnianosoituksena ystävälleni Alfonso Cuarónille
minun oli luotava öisten ryyppäjäisten jälkiä kuvaava näky
ja kuvattava kolmea miestä altaan äärellä ylhäältä päin.
Annoimme otokselle lempinimen Y tu mamá también.
Mark Bridges loi mielestäni
juuri oikeanpituisen motellipyyhkeen,
jotta kavereiden alapäät voitiin peittää sillä.
Tässä rikotaan jälleen tabuja.
Alkuperäisessä sarjassa ei kuvitellut
näkevänsä sleestakien rakastelukohtausta,
mutta onhan niiden lisäännyttävä jotenkin.
Urosten, naaraiden tai molempien.
Jotta miehet voisivat pelastaa Hollyn,
loin A Wizard of Oz-tyylisen hämäyskohtauksen.
Miettiessämme asiaa takaperin
tajusimme, että miehillä oli oltava yllään sleestakien nahka,
ja keksimme, että kun sleestakit rakastelivat, ne loivat nahkansa.
Ne olivat täydellisiä matelijoita.
Somistaakseen lavasteet uudella elegantilla tavalla
Bo muutti sleestakien seksikohtauksessa
entisen kotiluolamme eräänlaiseksi lemmenluolaksi.
Lavasteita, jotka olivat täynnä valtavia kristalleja,
käytettiin myös kuvattaessa kotiluolaa.
Jos katsotte tarkasti, huomaatte,
että kotiluolan suu
oli muotoiltu valtavaksi sydämeksi
siellä tapahtuvan toiminnan kunniaksi.
Siitä siirryttiin neljänsiin lavasteisiin studiossa 27.
Nyt ollaan pääkallokirjastossa.
Takana näkyvät valtavat
reikäjuustomaiset seinät
ja muut rakenteet kai muistuttivat hieman...
Bo ja minä katsoimme Brasiliassa otettuja valokuvia
oudosta, utopistisesta eteläamerikkalaisesta arkkitehtuurista,
joka ei ollut koskaan toteutunut täysin.
Ne uskomattomat rakenteet tuntuivat
ikään kuin viittaavan tulevaisuuden älylliseen rotuun,
joka paljastuu menneisyydestä olevaksi älylliseksi roduksi.
Enik on pettänyt ystävämme ja tuhonnut
menneen sivilisaation, ennen kuin joutui vankilaan vuosiksi.
Tässä nähdään sellainen arkkitehtuuri.
Se oli viimeinen lavasteiden vaihdos,
sitten koko pääkallokirjasto,
tämä suurenmoinen kuoppa, jossa on ehkä sleestakien jumala,
naamioitiin mahdollisimman nopeasti.
Sen teki John Dexterin työryhmä.
Ne katsojat, jotka eivät tunne Land of the Lost-sarjaa,
ajattelevat ehkä, että tuo muistuttaa Tuomion temppeliä.
Väittäisin, että Tuomion temppeli itse asiassa muistuttaa
Sidin ja Martyn sleestakien jumalan lavasteita.
Varhain sarjassa oli jakso, joka kertoi petoksesta.
Siinä sleestakit nappasivat Marshallin lapset
ja ripustivat heidät hehkuvan kuopan ylle.
Kuopassa oli jokin ulvova olio,
joka halusi ruokaa, ja se olento oli sleestakien jumala.
Olentoa ei näytetty.
Vieläkin hauskempi juttu oli se, että kun isä Rick Marshall
kamppaili sleestakien kanssa ja putosi monttuun,
siis sleestakien jumalan kuoppaan,
kuoppaa peittänyttä hiilihappojäätä ei ollut tarpeeksi
ja näki, kun hän pomppasi pois
jonkin kimmoisan, trampoliinimaisen aineen päältä,
joka toimi pehmusteena. Se oli nerokas idea.
Jos teillä on ne DVD:t, katsokaa jakso "The Sleestak God",
jossa Rick Marshall putoaa, niin näette hänen ponnahtavan
hiilihappojään päältä. Se on loistava.
Se oli minulle ehdottomasti
esikuva kuvauspaikkana, niin kuin oli sarjan pääkallokirjastokin.
Pääkallokirjastossa oli omituinen oraakkeli.
Päät muistuttivat vanhoja, nerokkaita altrusialaisia Enikin kaltaisia päitä,
joiden silmiin syttyi valo ja joista kuului syvä, soinnillinen ääni,
joka hyvin itsekkäästi selitti Rick Marshallille,
miksi hän ja hänen perheensä rikkoivat protokollan
eivätkä saaneet matkustaa kotiin
ja rikkoa ajan ja tilan yhtenäisyyttä.
Teimme Enikin suhteen erään tärkeän ratkaisun.
Nautin siitä,
että käytimme moraalisesti vähintäänkin arveluttavaa hahmoa.
Sarjassa Enik oli ainoa älykäs sleestak, jonka he kohtasivat.
Enik selitti ryhmälle olevansa tulevaisuudesta
ja myös eksyksissä.
Hänkin oli joutunut pyörteeseen, joka oli kadonneiden maa,
ja halusi palata kotiin.
Hän alkoi riidellä nuoren Will-hahmon kanssa siitä,
kuka saisi käyttää kristalleja, jotta he pääsisivät kotiin.
Enikin hahmo oli hyvin tunteeton,
hän vain halusi käyttää Marshallin perhettä hyväkseen.
Syntyi käsikähmä. He särkivät tärkeän elementin, jolla piti päästä pois.
Enikin hahmo oli sellainen.
Enik nähtiin sarjassa monta kertaa,
mutta hän vaikutti aina itsekkäältä ja ärsyttävältä.
Päätimme käyttää niitä hahmon piirteitä.
Alkuperäisessä jaksossa hän tajusi järkytyksekseen,
ettei hän ollutkaan tulevaisuudesta vaan menneisyydestä.
Suurin osa hänen sivilisaatiostaan oli tuhonnut itsensä,
ja sleestakit olivat hänen tulevaisuutensa.
Ne olivat tavallaan hänen rotunsa tulevia, barbaarisia esi-isiä.
Hän oli masentunut siitä, että hänen kulttuurinsa oli tehnyt niin.
Käytimme sitä tarinassa ja siitä saatiin idea Enikiin,
joka vaikutti liittolaiselta
ja joka osasi hyödyntää tri Rick Marshallin epätoivoista tarvetta
vaikuttaa fiksulta. Enik kuitenkin petti heidät.
Alkuperäisessä sarjassa Zarn ei ollut altrusialainen.
Hän oli uskomaton, valaistu olento.
Hän oli muukalainen, joka oli joutunut kadonneiden maahan.
Hänkin oli itsekäs. Pidän Krofftien luomista itsekkäistä tyypeistä.
Hän ei ollut kiinnostunut Marshallien auttamisesta.
Hän vain halusi palata kotiin.
Muutimme Zarnin itsellemme sopivaksi hahmoksi,
jolla tuntuu aluksi olevan katala suunnitelma,
mutta joka pystyy itse asiassa auttamaan heitä.
Tiesimme toisenkin asian.
Kun ryhmä oli jäänyt oman onnensa nojaan
Enikin vietyä takionivahvistimen, Moby Dick -tyylisen tarinan oli toteuduttava.
Siis kaksinkamppailua kuvaavan tarinan.
Will Stanton jättää taas huvittavasti Marshallin pulaan.
Miesparka jää aina yksin.
Halusin, että hänellä olisi yksi työkalu, koristeellinen sauva,
joka oli jäänyt kuoppaan heitetyiltä sleestakeilta.
Sanoin eräänä päivänä Willille:
"Lyö tuo osa irti."
Se typerä temppu nauratti meitä kovasti. Hän heiluttaa asetta hienosti.
Puhuimme...
Kuvittelin mielessäni Martin Sheenin, joka nousi portaita
elokuvan Apocalypse lopussa tapettuaan Kurtzin.
Tämä kohtaus on älytön,
ja näette nyt hienoa animaatiota,
jolla Rhythm & Hues loi Äksyn.
Pidennetyssä versiossa näette, kun sauvan liike jatkuu.
Rick Marshall luulee hetken, että hän on
ensimmäistä kertaa uskomattoman taitava
sauvan kanssa ja yrittää heiluttaa sitä, mutta sauva lentää hänen käsistään.
Hän joutuu lopulta turvautumaan ystäviensä apuun,
ja seuraa tökerö ilotulitus.
Tilanne saavuttaa loppunsa, mutta hän myös löytää fossiilin,
jonka Holly antoi hänelle aloituskohtauksessa.
Puhuimme siitä,
ettemme poistaisi kokonaan outoja toistuvia tieteistarinoiden aineksia,
joita oli sarjassa.
Tuo oli viittauksemme siihen.
Vaikka siitä ei pahemmin keskusteltu, pelkäsimme kuitenkin,
tajuaisivatko katsojat sen kunnolla.
Päätimme, että voimme varmasti luottaa
yleisön älykkyyteen.
Mitä siitä, jos kukaan ei tajua.
Nautin siitä, että saatoimme Rick Marshallin seikkailun päätökseensä,
kun hänen sytyttimensä murskautui kiveä vasten.
Nyt seuraa toinen huipentuma inspiroivan julisteen mukaisesti:
"Jos et onnistu, omapahan on limbosi."
Will Ferrell ja minä ihmettelemme yhä nauraen:
"Minne Rick Marshall kuvittelee pääsevänsä?"
Jos hän onnistuu pääsemään Äksyn yli, hän lentää samalla
pääkallokirjastoon sleestakien jumalan kuoppaan.
Mutta hän ei pääse edes niin pitkälle. Äksy nielaisee hänet.
Se naurattaa minua, samoin McBridea.
Jos katsotte McBriden reaktiota uudelleen hidastettuna...
Annan teille hienon kotitehtävän.
Menkää YouTubeen,
etsikää sieltä pahamaineinen video Two Girls One Cup
ja valitkaa sitten siihen liittyviä linkkejä,
joista pääsee kuviin ihmisistä, jotka kuvasivat itseään
katsoessaan Two Girls One Cup-videota.
Näette siellä lukuisia reaktioita,
jotka ovat samanlaisia kuin Danny McBridella tuossa äsken,
kun Marshall nielaistiin.
Kun valmistauduimme kuvaamaan tätä kohtausta,
kuulin aamulla huutoja maskeerausvaunusta.
Maskeeraus- ja kampausosaston naiset kirkuivat.
Kun menin sinne, McBride ulvoi naurusta.
Hänen sylimikrossaan näkyi se video.
Voin kertoa,
että sillä videolla kaksi tyttöä syö jotain, mitä ei saisi syödä,
nimittäin omaa ulostettaan.
Se on kuuluisa video.
En itse usko, että he tekevät niin todella,
mutta ihmiset ovat kuvanneet itseään
katsoessaan sitä videota.
Danny näytti sitä videota ja nauroin:
"Tuo on tehtäväsi tänään.
"Ilmeile, ikään kuin hahmosi näkisi tuon videon."
Siinä vähän lisätietoja siitä,
miten oudosti voi ohjata näyttelijää. Nauran asialle vieläkin.
Suurenmoinen jalkapallohuligaanimme Holly Cantrell.
On hienoa, että tällä naisella on lopulta ongelmia raivonsa kanssa.
Anna Friel irrotteli sen idean kanssa.
Nyt alkaa kohtaus, jossa nähdään jotain mahdotonta,
kun Rick Marshall palaa
ratsastaen T. rexillä. Se selitetään.
Mukana on loistavaa musiikkia, jonka sävelsi Michael Giacchino
ja josta olen hyvin ylpeä. Michael mukaili upeita Jerry Goldsmithin
ja Lalo Schifrinin säveliä 60- ja 70-luvuilta ja rakensi tuon tunnelman.
Kun pääsemme tähän hienoon kohtaukseen,
katsokaa McBriden reaktioita.
Hän katsoo tapahtumia ihastuksissaan
kuin jotain mahtavaa videopeliä.
Nämä tapahtumat oli näytettävä hänen näkökulmastaan.
Myös musiikin oli ilmaistava hänen näkökulmaansa
aivan tuohon viimeiseen Retu Kivinen -tyyliseen tahtiin asti.
Sen takia tavanomainen musiikki oli hylättävä hetkeksi
ja oli luotava Will Stantonin tilanne.
Jos olisitte säveltäneet musiikin tähän kohtaukseen,
tekin olisitte valinneet jonkun bändin esittämää heavy metallia.
Sain apua Josh Churchilta,
loistavalta apulaistuottajalta,
ja Universalin musiikkiosastolta,
kun yritimme tavoittaa jonkun mahtavan heavy metal -kitaristin,
joka voisi auttaa musiikin teossa.
Kysyimme heti parhaimmalta.
Minun suosikkini on Megadethin Dave Mustaine.
Mustaine asuu San Diegossa. Hän oli todella rohkea ja utelias.
Hän ei tiennyt elokuvan tapahtumia,
mutta tuli tapaamaan minua
myöhäisessä vaiheessa ennen elokuvan valmistumista.
Näytin elokuvan hänelle.
Michael ja minä tapasimme hänet
The Village Recording Studiossa Los Angelesin länsiosassa.
Hän oli viimeistelemässä uutta albumia,
mutta tuli töihin iltapäivän ajaksi
ja loimme Will Stantonin sävelen tilanteeseen,
jossa Rick Marshall ratsastaa Äksyllä.
Nyt paljastuu, että Äksy ulosti Marshall-paran.
Oli miten oli. Kaikki heavy metal -fanit, tuossa soitti siis Dave Mustaine.
Ne, jotka eivät pidä heavy metallista,
kuuntelitte juuri ikonin soittoa, ettekä tajunneet sitä.
No niin.
Minulta on kysytty näyttelijöiden suhteen sitä,
milloin heidän piti näytellä tilanteessa, jossa käytettiin grafiikkaa.
Olen tämän kohtauksen lopun suhteen erittäin kiitollinen
noille kolmelle ja Jormalle.
Tässä kohtauksessa muut katsovat, kun Rick Marshall yrittää välttää
selittämästä sitä, että dinosaurus ulosti hänet.
Nuo kaksi joutuivat kyselemään Rickiltä kaikenlaista.
Halusin kuvata sen yhdellä otolla niin,
että Äksy yritti johtaa heidät turvaan
pylonin sisälle. Tässä nähdään sen tilanteen loppu.
Näyttelijöiden oli näyteltävä vielä näkymättömän olennon ympärillä,
siis välteltävä muka Äksyn raajoja
ja mentävä matalaksi, kun sleestak heitettiin heidän ylitseen.
Ohjaajana minun oli kuviteltava se etukäteen
ja yritettävä kuvailla omat houreeni näyttelijöille
ja kuvaajalle,
jos en kuvannut itse, sillä kaikkien oli voitava kuvitella se.
Näitte juuri kai sadannen kohtauksen, jossa näyttelijät
joutuivat kuvittelemaan kaiken, ja se oli hurjan hauskaa.
Tämä on viimeinen kohtaus vihaamissani pylonilavasteissa.
Pidän tästä tilanteesta. Vain McBride osaisi tehdä noin.
"Huti." Dannyn loistava improvisaatio.
Viimeisessä pylonikohtauksessa
he yrittävät päästä kotiin ja hankkiutua eroon Enikistä.
Tuo oli kiinnostava tilaisuus kirjoittaa jotain,
ja kiistelimme kohtauksesta viimeiseen asti.
Dennis McNicholas
kirjoitti mielestäni yhä yhden hauskimmista
ja epäsopivimmista dialogeista, joita tässä elokuvassa on.
Juuri tärkeimmällä hetkellä,
kun Will Stanton aikoo uhrautua
ja luodaan elokuvalle tyypillinen klassinen uhrautumishetki.
Hän jää jälkeen, jotta muut sankarit pääsevät pakoon.
Sen pitäisi olla kiivastahtinen hetki,
koska aikaovi kauniiseen Palmdaleen sulkeutuu pian.
He alkavat tapella hienolla tavalla kömpelösti.
Will Stanton ei halua menettää tilaisuutta...
Tämä dialogi on nerokasta.
Tämä kirjoitettiin.
Tässä ei vain improvisoitu.
Kaikki, mikä ei saisi tapahtua nyt,
vain korostaa sitä, mistä näissä kohtauksissa on kyse.
Yritimme näytellä ne ja samaan aikaan
hassutella niiden älyttömyyden takia.
Sen takia tämä hetki huipentuu Willin viimeiseen lauseeseen:
"Et olisi ihminen, ellet pelkäisi." Voi luoja.
Katsoin kuvauksissa Williä ja Dannyä ja ajattelin:
"Luoja. Yhtiö saa hepulin, kun näkee nämä työkopiot."
Olen kuitenkin hyvin ylpeä tuosta tilanteesta.
Nuo tässä nähtävät tehosteet
teki eräs toinen mahtava yhtiö.
Rhythm & Hues vastasi suurimmaksi osaksi elokuvan erikoistehosteista,
mutta meillä oli sen verran materiaalia,
että käytimme toista, loistavaa yhtiötä nimeltä Hammerhead,
joka vastasi pylonin sisätilojen tehosteista. Nyt ollaan kauniissa Palmdalessa.
Näemme jälleen rajusti ryyppäävän Ernien.
Sleestakin naamio päällä istuva tyyppi on Ben Best,
Danny McBriden ajoittainen kirjoittaja- ja näyttelijäkumppani
elokuvakoulun aikaisesta ryhmästä.
Ben esittää sarjassa Eastbound & Down baarimikkoa,
joka on paikallinen huumekauppias.
Hän keskeyttää tämän kohtauksen upealla tavalla.
Viimeistä romanttista kohtausta
oli tehostettava jotenkin. Tässä nähdään jälleen
Will Ferrellin kyky muuttaa hetki...
Kuullaan yksi lempirepliikeistäni:
"Sinusta on kasvanut kaunis nainen."
Kaikessa latteudessaan se on tämän elokuvan loppuhuipentuma.
Näyttelijäsuoritukset ja musiikki ilmaisevat, että tämä on vakava hetki,
mutta tosiasiassa tässä vain
korostetaan koko jutun älyttömyyttä
ja näytetään vanhan kunnon Ernien loistava reaktio.
Tilanne johdattaa meidät siihen, mistä on todella kysymys.
Tämä juonen päätös oli yksi kaikkein parhaimmista.
Halusin vangita näyn,
kun Dannyn hahmo Will oli päättänyt jäädä tuonne yksin.
Hän ottaa upealla tavalla Chakan harteilleen.
Kuvasimme tuon auringon laskiessa Dumont Dunesissa.
Tilanne ilmaisee, että voi... Että usko...
Että kannattaa uskoa ystävään.
Chaka on oikeasti prinssi,
jolla on mielettömän laaja nomadien heimo.
Ajatus, että Will Stanton voisi olla kuningas,
tuntuu ratkiriemukkaalta. Danny improvisoi kaiken.
Alun perin oli suunnitelmana,
että Danny ja Jorma ylittävät kukkulan, jonka jälkeen seuraa loppuhuipennus.
Danny on aivan hillitön.
Mielessäni oli kummallinen kuva, jossa pakuni-naiset...
Tämä jäljittelee omituisella tavalla vanhan Twilight Zonen jaksoa.
Kauneus on katsojan silmässä. Tiesimme jo,
että Chaka oli valittanut sitä, miten rumia pakuni-naiset ovat,
mutta he ovat mukavia.
Tiesimme, että he näyttäisivät
Raquel Welchiltä elokuvassa 10 Million B.C.
Urheat supermallimme olivat tuossa kiinni teipatut asut yllään
40 asteen kuumuudessa Dumont Dunesissa
ja saivat Danny McBriden ujostelemaan.
Tuo oli Dannyn ensimmäinen otto.
Hänen pokkansa ei pitänyt.
Kaikkien kuvauspaikan miesten polvia alkoi heikottaa.
Sitten päästäänkin
kohtaukseen, jota ei ollut alun perin elokuvassa.
Kuvasimme alkua varten
ensimmäisen Matt Lauerin kohtauksen,
ja hän oli todella hyvä.
Kun näytimme elokuvan joillekin ihmisille,
noiden kahden riitely
teki vaikutuksen ja se heijastui koko elokuvaan.
Rick Marshall huutaa alussa ylväänä:
"Matt Lauer juoskoon suohon!"
Siihen oli palattava lopussa. Olisi ollut hullua jättää tekemättä se.
Soitin Lauerille. Super Bowl -mainoksemme oli jo näytetty.
Hänen ystävänsä kehuivat häntä ja hän oli todella siisti tyyppi.
Hän sanoi vaatimattomasti:
"Teen mielelläni mitä vain haluatte."
Kuvasimme uuden kohtauksen jälkituotantovaiheen aikana.
Matt Lauerin nerokkuus näkyy
kohta tulevassa tilanteessa, johon elokuva päättyy.
Tähän suurenmoiseen hetkeen, jossa hän hyppää Will Ferrellin kimppuun.
Willin kasvoilla näkyvä reaktio on aito.
Lauer sanoi minulle toisen oton jälkeen:
"Luoja. Anteeksi kovasti,
"mutta voisimmeko tehdä sen vielä kerran? Kurkkuani kuivasi."
Sanoin, että se sopi. Hyökkäys ei ollut käsikirjoituksessa.
Kohtaus loppui otokseen kirjasta.
Lauer suoritti osuutensa todella upeasti
ja hyppäsi äkkiä Willin kimppuun, kun kolme kameraa kuvasi.
Todella mahtava temppu. Willin ilme oli täysin aito.
Alkukohtaukseen palattiin siis takaisin.
Sitten alkavat lopputekstit.
En ole vielä tehnyt elokuvaa, jossa on alkutekstit.
Kuulun sellaiseen koulukuntaan,
että katsojat on saatava eläytymään tarinaan nopeasti.
Sen takia teen mielelläni lopputekstit.
Tein nyt toista kertaa töitä mahtavan Axiom-nimisen yhtiön kanssa.
Yhtiö auttoi suunnittelemaan elokuvan visuaalisen ilmeen.
Pidän ideasta, että tässä on perinteisiä kuvitettuja kerroksia,
joiden avulla käydään uudelleen elokuvan eri tilanteissa.
Sitten viitataan kirjasinten tyylin avulla loistavaan elokuvaan Planet of the Apes.
Yhtiö teki aivan upeaa jälkeä,
kuten kaikki muutkin tätä elokuvaa tekemässä olleet.
Mainitsin jo Dion Beeben.
Kun rupesin alun perin tekemään tätä elokuvaa,
ystäväni Janusz Kaminski ja minä aioimme vihdoinkin
tehdä yhdessä elokuvan, ja sen oli määrä olla tämä.
Sitten hänen todellinen työnantajansa Steven Spielberg
päätti yrittää tehdä
yhden elokuvan ennen kirjoittajien
ja näyttelijöidenkin lakkoa.
Kuvasin silloin erästä mainosta ensi kertaa Dion Beeben kanssa.
Hän toimi nerokkaana kuvaajana elokuvissa Collateral,
Miami Vice ja Memoirs of a Geisha, josta sai Oscarin, sekä Chicagossa.
Hän on mahtava australialainen kuvaaja, joka itse asiassa kasvoi Etelä-Afrikassa.
Kuvasin siis mainosta Dionin kanssa.
Hänen seuraava elokuvaprojektinsa
Rob Marshallin kanssa viivästyi, joten ehdotin tätä elokuvaa.
Hän oli mahtava. Hän ei ollut tehnyt mitään tällaista,
mutta oli täydellinen yhteistyökumppani.
Haluan suojella elokuvakoulun estetiikkaa,
eli kuvauspaikalla tapahtuvaa yhteistyötä,
joka on hullunhauskaa, energistä
ja nuorekasta,
eikä tuo tarkoittanut iän halveksintaa
vaan hetkestä innostumista.
Sellaista toiminta oli elokuvakoulussa.
Projektiin ei halua mukaan kaikkeen kyllästynyttä kuvausryhmää,
joka istuu ja odottaa palvelupuolen väen tuloa.
En jaksa katsella sellaista.
Kaikkien on paneuduttava asiaan.
Valtaosassa elokuvaprojekteistani
olen saanut sellaisia työntekijöitä.
Yritän nykyään valita sellaisia.
Dion on käynyt elokuvakoulun ja...
Hän on suurenmoinen työtoveri.
Päätimme kuvata pienen lisämateriaalipätkän
kaikille tarpeeksi pitkään mukana seuranneille.
Se oli aina suunnitelmana. Lopulta käy ilmi,
että Anna Frielin tuoma muna
ei ollut lantakasasta löytynyt dinosauruksen muna, vaan sleestakin poikanen.
Tuossa nähdään sleestak-poikasen nukke,
jonka teki Spectralin oiva väki.
Nämä kuvitetut vinjetit
tuovat mieleeni Bo Welchin työpanoksen.
Yhteistyömme sujui juuri niin täydellisesti, helposti, leikkisästi
ja vaivattomasti kuin voi vain toivoa.
Hän aloitti kanssani ensimmäisenä, ja puolen vuoden ajan
yritimme vain kuvitella, millaisia tapahtumapaikat olisivat.
Olen palannut entiseen kouluuni kahdesti opettamaan vaimoni kanssa
yhteistyön taitoa ja todellisuutta.
Kun katson tuota valtavaa nimilistaa, joka vierii kuvaruudussa,
menimme opettamaan juuri tästä syystä.
Opiskelin elokuvakoulussa 80-luvulla.
Elokuvakouluissa on se ongelma, että siellä voi alkaa kuvitella,
että ohjaaja on itsenäinen auteur,
joka vastaa kaikesta luovasta elokuvassa.
Vaimoni kysyi kerran:
"Keitä ne lopputeksteissä näkyvät 350 muuta ovat?"
Kannatan sitä periaatetta,
että suurten ideoiden innoittamana
voi toivon mukaan toimia johtohahmona
ja saada kaikki antamaan parhaansa elokuvaa tehtäessä.
Olipa se oikein tai väärin, ohjaaja saa kunnian.
Olipa elokuva menestys tai floppi, vastuu on ohjaajan.
Mutta elokuva toimii ja siitä tulee paras mahdollinen,
jos kaikki sitä tekevät ovat innostuneita projektista.
Tuo on elokuvanteossa olennaista.
Valtaisa elokuvaprojekti, jossa on paljon erikoistehosteita
ja jota on kuvattu parilla mantereella...
Nautin henkilökohtaisesti paljon siitä,
että saatoin muistella luovia ideoita
ja käyttää sitä innoitusta, mikä sai minut tekemään elokuvia.
Hyppäsin omaan aikakapseliini Willin, Dannyn,
Annan, Jorman, Jimmy Millerin ja muiden kanssa
luodakseni nykyaikaisen version
jostakin lapsena näkemästämme.
Toivottavasti piditte siitä. Nähdään pian.
Finnish